Fakulta filozofická
katedra filozofie	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce: diplomová 
Posudek: oponenta
Práci hodnotil: PhDr. Jaromír Murgaš, CSc.
Práci předložil(a): Bc. Kateřina Moravcová
Název práce: Schopenhauer etik. Etika ve vybraných dílech A. Schopenhauera

1.  CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):
Cílem práce Bc. Kateřiny Moravcové byla, podle vyjádření autorky v úvodu práce, „analýza vybraných filozofických spisů Arthura Schopenhauera“ se soustředěním etické problémy v knize O vůli v přírodě a jiné práce. K analýze nedošlo, nicméně Schopenhauerova etika je zde dobře představena a práce splňuje požadavky na práci diplomovou.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.): 
Nejdůležitější a nejlépe zpracovanou částí práce je zřejmě podání obsahu dvou etických problémů podle A. Schopenhauerových textů O svobodě lidské vůle a O základě mravnosti, získaných z uvedené knihy. Jedná se však víceméně o přepis, výpis a parafráze z uvedených spisů, ovšem s dobrým porozuměním. Autorka nepochybně prokázala schopnost ne snadný filozofický obsah adekvátně zkráceně podat; nejedná se však o žádnou teoretickou analýzu či interpretaci. Uvedení do obsahu Schopenhauerových etických děl na základě použité práce A. Remišové, která je věnována (jen! celkově) dějinám etického myšlení v Evropě a USA, pokládám ve výsledku za mírně nešťastné. Prací se s tímto sekundárním pramenem došlo mj. k uvedení řady zvláštních formulací, jejichž smysl je nejasný, nedostatečně artikulovaný (viz níže). Použití ostatní literatury vidím jako neproblematické a přijatelné; určitý nedostatek teoretického přístupu je však vidět v tom, jak autorka zdroje používá postupně a celek z nich spíše jen také postupně a neproblematicky skládá. Použité literatury je přijatelné množství (dvě práce Schopenhauerovy, osm prací o něm a devět k etice). Některé tituly jsou ale, bohužel stejně jako čtyři cizojazyčné tituly, využity jen okrajově a zřejmě spíše jen k zarámování podání obsahu obou spisů, případně prostě prezentaci užití takové literatury (viz odkaz 32 na str. 16).

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):
Práce je po formální stránce převážně přijatelná, členění a odkazy dobré. Obsahuje krom níže uvedených nejasných formulací občas také gramatické chybky či chyby; na to, že je text bohatě větně členěn, ale celkem poměrně vzácně. Běží převážně o chybějící (a někdy přebývající) čárky při členění vět – např. v první půli str. 34, příp. na str. 29 na třetím a čtvrtém řádku, kde je ale také vynecháno faktické spojení vět. O stránku dříve se nějak přihodila jistě nezamýšlená a náhodná hrubá chyba (na druhém řádku). Jedna čárka přebývá a jedna chybí na konci str. 22. atd. a stává se to i jinde, avšak, jak řečeno, ještě málo. Jazykový projev je převážně velmi dobrý, a to i vzhledem k obtížným filozofickým předlohám.

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):
Práce je v zásadě místy dobrá až místy velmi dobrá, pokud vyjdeme od jejího titulu a provedené práce a nikoliv od formulovaného cíle. Bohužel autorka nemá dost pevné a dobré návyky z práce s texty, takže se mj. nedrží vždy jasného správného odlišování vlastního textu od textů zpracovávaných a parafrázovaných, což pokládám za chybu dosti závažnou. Autorství některých sporných myšlenek a formulací pak je nejasné, ale fakticky spadá na vrub autorky práce a kazí výsledek i jistotu o plné metodické kvalifikovanosti autorky. Některé formulace (určitě ne moc často, ne ale také zanedbatelně) autorka přejímá (spíše asi přejímá, než sama formuluje) prostě nekriticky nebo nepozorně, níže uvedené pasáže pak práci sráží; stejně jako neodlišování (nedostatečný odstup) autorky a předloh (viz níže). Přijatelné podání vlastních Schopenhauerových myšlenek, což je zřejmě časově a pozorností nejvíce ošetřená část práce, stejně jako použití Tugendhatovy kritiky však práci celkově dostatečně rehabilitovaly, ač by autorka měla pracovat v jasném odstupu od předlohy a ač by si předloha zasloužila navíc aspoň trochu pokusu o filozofickou interpretaci nebo úvahu.
 
5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):
Protože práce vychází jednak z informací daných v původních dílech a v sekundárních předlohách, které spíše postupně přikládá, než kombinuje, nepokládám za důležité diskutovat o přejatých informacích a či o převyprávěných pasážích Schopnehauerovy etiky. Vždy je také možno k nějaké oblasti přidat informace další a systém vypracovat přesněji a zejména kritičtěji k převzatým informacím. Avizované problémy vidím zejména v těchto bodech:
Na str. 18 se tvrdí, že Schopenhauer v díle O svobodě lidské vůle … „podobně jako Kant vnímá svobodu jako nepřítomnost jakékoli překážky“; odkud pochází tento velmi jednostranný pohled na Kantovo pojetí svobody (a pravděpodobně i Schopenhauerovo? (Zbytek odstavce příslušného odstavce pak formulačně ani logicky neshledávám jako vhodný, i když k závažnější chybě zde snad nedošlo.) Co se na téže stránce na konci předposledního odstavce míní „Kantovým rozlišením mezi empirickým a inteligibilním charakterem narážejícím na kantovskou věc o sobě“? A následně na str. 19 „svoboda […] není výrazem empirického jevu v jednání“. Obsah tuším, ale parafráze textu Remišové je zde poněkud zkratová – nebo je zkratový převzatý text. Vynechám problém v další větě; ale zkratová formulace holé věty - i konce - následující věty jsou neošetřeny: „Člověk nejedná tak, že by poznal a potom chtěl, ale tak, že poznává, že nebo co chce“. Vím zřejmě, co chtělo být řečeno; formulace však oba zkraty opravdu obsahuje. Na další stránce (20) je autorka uvádí jakousi formulaci mj. s „inventáriem římského práva“, ale sdělení ani neodkazuje (že to tak „vyplývá dle A.S. + odkaz na stránku) ani dostatečně nevysvětluje. Ke konci stránky zase chybí dvě čárky ve větách, v druhém případě to komplikuje porozumění, a to zároveň s hned navazující formulací „a jako cíl své kritiky přebírá Fichteho, Schellinga, ale i Hegela“ (kurzíva JM) Kritický diplomant by ani od Remišové neměl „přebírat“ výrazy jako „skutečné kořeny morálky“ nebo „reálné motivy lidského jednání“, aniž by k nim doplnil uvozovky, nemá-li už je Remišová sama – a to ani navzdory obsahu jejích předchozích parafrází Schopenhauerových myšlenek (přechod str. 20 a 21) problematizujících možnost odhalení něčeho takového („skutečného“). Také formulace v druhé polovině prostředního odstavce na str. 21 nejsou dobré a jasné (navíc dvě větné čárky přebývají) a pozor; lásku, ani lásku k druhým opravdu není možno prostě jen ztotožnit s lidumilností, ať už tuto chybu dělá kdokoli. Nelíbí se mi obsahově ani mnohé formulace na str. 17 ve spodním odstavci, ale nejsou snad tak problematické. Nicméně celá reference podle knihy Remišové je asi neslabším článkem práce.
Víceméně pouhé přepisování ze Schopenhaurových prací v klíčových částech práce se prozrazuje celým charakterem textu těchto pasáží, také výhradními odkazy na po sobě následující stránky předloh a nakonec i přejímáním Schopenhauerových formulací jakoby v první osobě (viz např. na str. 54 předložené práce). To není ani referující představení obsahu předlohy v metodicky správném odstupu, natož pokus o interpretaci nebo snad analýzu. Je také chybou, pokud o těchto problémech autorka při práci s myšlenkami předloh neví.

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA (výborně, velmi dobře, dobře, nevyhověl): 
Vzhledem k uvedeným dostatkům i nedostatkům se hodnocení pohybuje od „dobře“ k „velmi dobře“, avšak rozhodně nemůže dostat pod ně. Metodické a formální nedostatky práce velí „dobře“, slušnost filozofického zvládnutí převyprávění Schopenhauerovy pozice a některých doplňujících pasáží (zejm. od Tugendhata) umožňuje případně hodnotit i „velmi dobře“, k čemuž bych se nakonec přiklonil.

Datum: 16. 5. 2012          			                                            Podpis: