Katedra filozofie
	PROTOKOL O HODNOCENÍ PRÁCE	

Práce: diplomová 

Posudek: oponenta

Práci hodnotil(a): Kryštof Boháček, Ph.D.

Práci předložil(a): Marie Kornatovská

Název práce: Stoické pojetí smrti a sebevraždy na pozadí kynismu a epikureismu

1.	CÍL PRÁCE (uveďte, do jaké míry byl naplněn):

Diplomantka si vytýčila  analyzovat, jak bylo na smrt a na sebevraždu nahlíženo napříč celým stoickým filozofickým myšlením, ale také porovnat toto pojetí s dalšími filozofickými směry ... Jednalo se o školu kynickou a epikureismus (s.1). Již z tohoto úvodního rozběhu je patrné, že by autorka buďto musela předložit poctivou monografii o rozsahu minimálně Ristova opusu (v případě ANALÝZY jakožto vlastní filosofické konfrontace s jednotlivými mysliteli), nebo zpracovat dějinně-filosofické pojednání sledující celkové tendence a v zásadě tedy sledující vývoj určitého konceptu. Sama ale v závěru konstatuje, že jednotnost pojetí mezi stoiky ve vnímání sebevraždy tedy není možné najít (s.73), jinými slovy že stoická konceptualizace zvolené problematiky je vázána na jednotlivé představitele a vývojový model tudíž postrádá opodstatnění. Poslední možností je čistě historická studie, možná s prvky konstruktivistické sociologie, tam by ale diplomantka musela celé téma pojmout z podstatně větší šířky a tomu také přizpůsobit metodologii a práci s prameny. 
Protože na první alternativu se autorce evidentně nedostávalo erudice (kritické vyrovnání se s jednotlivými postavami by nutně vyžadovalo alespoň minimální práci s řeckým originálem) a na poslední jmenovanou – HISTORICKOU ANALÝZU - zase podle všeho nedisponuje dostatečným kulturně-historicko-literárním backgroundem, zvolila variantu průřezovou, již od samého počátku vysoce problematickou. Výsledky tomu vcelku očekávatelně odpovídají. 
CÍLE PRÁCE byly tedy pouze ČÁSTEČNĚ NAPLNĚNY.

2.	OBSAHOVÉ ZPRACOVÁNÍ (náročnost, tvůrčí přístup, proporcionalita teoretické a vlastní práce, vhodnost příloh apod.):
 
Samo zadání práce každému, kdo se v oboru trochu orientuje, musí připadat velice náročné. Sama stoická filosofie se studuje obtížně, zvláště v českém prostředí. Toho si ale autorka, navíc pod vedením erudovaného badatele, musela být vědoma. Samo zúžení a přesné zaměření tvůrčího zájmu na sebevraždu se jeví velmi rozumné a jistě je na něm vidět vhled a rozvaha vedoucího práce. Přes to všechno je práce klopotná, rozplizlá a ve větší části nekoncentrovaná na konkrétní problematiku. Neunikla tedy učebnicovité přehledovosti a sklouzávání po povrchu množství životopisných dat a dalších podružností.
Po přijatelných šesti úvodních stranách přichází třetí kapitola, věnovaná povšechnému představení stociké filosofie. Následuje extrémně krátká kapitola čtvrtá, věnovaná opět povšechné exposici sebevraždy, resp. smrti u stoiků, a poté ještě opětovné povšechné uvedení do staršího stoicismu. Od strany 6 po stranu 28 se tedy víceméně jedná o tu zdařilejší, tu zcela mechanické výpisky z česky dostupných dějinně-filosofických příruček, v lepším případě z Longa, v horším z Rickena či Tretery. Jinými slovy, 22 stran téměř krystalické kompilace bez významnějšího přínosu pro vlastní téma práce.
Zhruba od poloviny strany 28 se situace trochu mění, diplomantka popisným způsobem excerptuje Okálovy Zlomky. Bohužel místo toužebně očekávané následné kritické reflexe přichází od strany 34 po s. 38 další učebnicově povrchní popis, tentokrát středního stoicismu. Tedy dalších 5 stran mechanických výpisků.
Kdyby na tomto místě práce měla skončit, musel by každý soudný akademik zcela nemilosrdně odmítat jakoukoli její obhajobu jinde než snad na pedagogické fakultě. Naštěstí přichází stoicismus římský a zejména Seneca, s nímž si Marie Kornatovská rozumí mnohem lépe, byť zase na rovině téměř oproštěné od konfrontace primárního textu se současnou badatelskou obcí. Rovněž Epiktétos je pro autorku partnerem, jenž vyzývá k vyšším výkonům než shrnutí přehledové literatury. Závěr sedmé kapitoly je již slabší, Marcus Aurelius je, mj. díky specifické formě svých Vyznání, známou slabinou diplomových prací věnovaných stoicismu. Poslední kapitola, věnovaná Epikúrovi, zjevně trpí zvolenou sekundární literaturou, v níž Long bohužel nehraje prim v konkurenci přehledových skript Machovce a Tretery.
Závěr práce je v celém svém rozsahu shrnutím dosavadního textu, nikoliv skutečným závěrem. Ten se nalézá v posledním odstavci a je bohužel přespříliš stručný. Nicméně to podstatné – neúspěch celé zvolené vývojové metody – konstatuje dostatečně srozumitelně.

3.	FORMÁLNÍ ÚPRAVA (jazykový projev, správnost citace a odkazů na literaturu, grafická úprava, přehlednost členění kapitol, kvalita tabulek, grafů a příloh apod.):

Formální stránka až na ojedinělé excesy odpovídá úzu v oboru obvyklému. Práce je přehledně členěna do kapitol, má správně členěnou bibliografii, které snad poněkud nadbytečně předchází seznam zkratek (který v tomto případě dubluje sekci pramenů).

4.	STRUČNÝ KOMENTÁŘ HODNOTITELE (celkový dojem z práce, silné a slabé stránky, originalita myšlenek apod.):

Práci se bohužel nepodařilo soustředit  na nějaký specifický problém v rámci myšlení konkrétního autora, ani se nepodařilo dospět k nějaké verzi stoické systematiky (která by naopak od konkrétního autora odhlížela). Výsledkem je tak trochu všechno a nic. Vzhledem k tomu, že sám jsem vloni oponoval pěknou diplomovou práci kol. Komárka, věnovanou svobodě a osudu ve stoicismu, nedá se říci, že by téma bylo průlomové či nové. Autorka měla možnost navázat tam, kde kolega skončil, příp. využít jeho 
Zvláštní kapitolou je použitá sekundární literatura. Čítá pouhých 17 položek a 3 elektronické texty, což je na diplomovou práci tohoto typu samo o sobě málo. Ve zmíněných 17 položkách ovšem figurují předmluvy prvorepublikových vydání, jejichž relevanci dokládá funkční využití v odkazech: životopisné pikanterie etc. Obdobně neadekvátní a metodicky nesprávné je využití Hegela. Připočítáme-li Machovcovy, Rickenovy a Treterovy studijní pomůcky, zbývá řekněme 10 položek na relevantní akademické úrovni. To je třeskutě málo! Bohužel je třeba jít dále a ptát se, která z oněch 10 položek je skutečně odborně zaměřena na stoiky, resp. přímo věnovaná zvolené problematice. A pak je stav skutečně tristní: 4 texty věnované stoikům, 3 články o sebevraždě. Přitom situace dávno neodpovídá stavu počátku devadesátých let, zahraničních publikací věnovaných stoikům není málo. 
Práce je ve svém převážném rozsahu velmi slabou kompilací, která vůbec nereflektuje aktuální diskuse v zahraniční odborné literatuře. O něco lepší je situace u Senecy, tam nicméně chybí reflexe a právě podpora současných špičkových badatelských metod z článků.
Text působí dojmem slušně připravené výchozí základny pro vlastní zkoumání o sebevraždě. Výpisky z příruček jsou jistě důležité pro vlastní porozumění diplomantky, jaká je však jejich hodnota v hypoteticky publikovatelném textu diplomové práce?
 
5.	OTÁZKY A PŘIPOMÍNKY DOPORUČENÉ K BLIŽŠÍMU VYSVĚTLENÍ PŘI OBHAJOBĚ (jedna až tři):

1)	Může autorka vysvětlit metodickou zásadu, na jejímž základě použila citaci Hegela na s. 11 (pozn.37)?

6.	NAVRHOVANÁ ZNÁMKA: DOBŘE

Datum: 		13. V. 2013						Podpis: Kryštof Boháček, Ph.D.